Máte své sny? Každý je přece má. Jeden klavír a jedna malá, křehoučká dívenka. Splní se i její sen? Za jakou cenu?
//Ne, opravdu perexy psát neumím.
06.09.2012 (14:00) • maky21 • Povídky » Jednodílné • komentováno 13× • zobrazeno 1949×
Opona se roztáhla. Tiše kráčela k velkému, černému, lesklému křídlu. Pohlédla do jeviště a srdce se jí stáhlo úzkostí. Tolik lidí sedělo a čekalo, až udělá chybu. Pak by jí mohli hanobit, křičet na ní, posmívat se jí. Má jednu, jedinou šanci. Nesmí to pokazit. Musíto dokázat. Jedině pak dostane to, oč žádala. Teď, anebo nikdy. Další šance nebude.
Ruce se jí chvěly a hlavu měla prázdnou. Drahé vypůjčené šaty zašustily, když si sedala na stoličku. Nohama nedosáhla na zem, byla ještě moc malá a klaviatura byla tak vysoko. Zavřela oči. Otevřela je. Položila prsty na klávesy. Pomalu stlačila první. Odbourala všechny pocity, teď pro ni existovala jen hudba. Lidé a jeviště jako by se vytratili. Zmizeli, obrovská vlna tsunami je smetla z povrchu zemského. A ona hrála, hrála, protože hudbu milovala. Milovala, když se jí prsty zabořily do kláves, jemně je laskaly, hladily je a vytvářely jedinečnou melodii. Byli tady a teď, v nekonečném vesmíru, jen holčička a klavír. Hudba je obklopovala jako teplá vlněná přikrývka od babičky, tak jemná, tak hebká na dotek. Podivně hřejivá, pletená s láskou.
Holčička hrála. Hrála tak, jako nikdy. Nikdy předtím, ani nikdy potom. Hrála, protože chtěla dosáhnout svého cíle. Hladila klávesy a přitom si pobrukovala melodii. Rozváděla ji do stále složitějších vzorů, přikrašlovala ji jemnými kudrlinkami, splétala ji do hebkého šálu naděje. Zahalila se oblakem z tónů a ty po kapičkách vypouštěla ze svých prstů na klapky, které jakoby věděly, co chce, jako by věděly. Medlodie se splétala a rozplétala, létala vzduchem, rozzářila vše jasnými, ale truchlivými barvami. Dívka hrála z celého svého srdce tak krásně a líbezně, jak jen malé víly dokáží. Přivedla tóny tam, kde je chtěla mít, vedla je výš, aby vzápětí spadly hluboko, hluboko a žalostně. Každou klapku něžně hladila, nežněji, než jarní vánek, mazlila se s ní, jako matka s novorozencem.
Naposledy nechala své prsty přejít do vysokých tónů, kde zatrylkovaly, létaly po klávesách. Ještě jednou přejely dolů a pár akordy ukončily celý ten jemný, nezachytitelný sen.
Dívka čekala, až dozní poslední tón a seskočila ze židličky. Pomalu šla zpět do místa, odkud přišla. Z hlediště nikdo netleskal. Bála se tam pohlédnout, bála se nenávistných tváří, co po ní budou házet posměšky tvrdé jako kámen, pálící, jako rozžhavený kov. Někde musela udělat chybu. Přitom se tak snažila! Ale teď musí dostát své dohodě. Koutkem zarmouceného oka uviděla pohyb a přikrčila se. Čekala, že po ní letí nějaké splesnivělé jablko, nebo ošlapaná bota. Místo toho jí před nohy dopadla rudá růže.
Ohromeně koukla do publika. Lidé jakoby se probouzeli z opojného spánku, jakoby právě táli. Pár jich začalo tleskat a pomalu se k nim přidával celý sál. Lidé vstávali ze svých sedaček a nadšeně aplaudovali, tváře stažené radostí. Za jednou růží přiletělo na jeviště nespočet dalších květin. A lidé stále tleskali.
Dívka se překvapeně rozhlížela. Ty radostné tváře shlížely na ní, shlížely a milovaly ji. Vzduchem se jí k nohám pořád snášely květiny. Ale žádná jí nezasáhla. Opatrně lehaly okolo ní. Nebralo to konce, ani ho brát nechtělo. Dívka se usmála. Přeci jen to dokázala. Zdvihla ze země červenou růži, tu, která přiletěla první. Bez jediného slova odešla. Sešla do místnosti pod jevištěm.
Tam na ní už čekal. Temný a nehybný anděl smrti. Pomalu se odlepil od zdi a šel k ní. Věděla, co jí čeká, četla to v jeho prázdně smutných očích. Ochromovaly ji.
"Děkuji," šeptla. Anděl přešel k ní a pohladil jí po jemných, blonďatých vláskách. Nohy se jí podlomily, tělu docházela síla žít. Před očima se jí zatmělo, přesto stále viděla ty jeho. Tak tajemné, tak smutné. Vypalovaly se jí do paměti. Věděla, že to takhle má být. Do poslední chvíle se usmívala. Pak umřela.
A v ruce svírala růži.
Autor: maky21 (Shrnutí povídek), v rubrice: Povídky » Jednodílné
![Sdílet](http://s7.addthis.com/static/btn/sm-plus.gif)
Diskuse pro článek Růže, která neodkvete:
Nádherně napsáno. A konec mě normálně dojal a to se mi moc často nestává! Perfektní nápad i zpracování.
Třeba nědy napíšu pokračování, ale bojím se, aby to neztratilo kouzlo
Na klavír hraju, ze začátku mě to taky učil děda . Hraju přes devět let a stále mě to baví, avšak samozřejmě jsou tu i tmavší okamžiky, kdy bych s tím nejraděj sekla
Před posledním odstavcem, s tím s andělem, jsem si říkala, že ta délka je naprosto adekvátní, ty popisy byly tak nádherné ... Já tíhnu ke klavírní hudbě, vždycky jsem chtěla umět hrát, protože mě dědeček jako malou naučil dvě písničky a sám hrál prostě krásně... Bylo z toho cítit, že přesně víš, o čem píše š, to mě zaujalo asi nejvíc.
Co mě tedy zarazilo, byl ten poslední odstavec. Chtěla bych vědět víc! Proč čekala negativní reakce, proč se to muselo stát... Asi se budu muset naučit nebýt tak zvědavá. :)
Merci
Páni
skěvlý
Děkuji. Když jsem to psala, taky jsem byla docela zmražená
Normálně mi z toho šel mráz po rukách
. Bylo to krásný, čtivý, všechno.
Občas potřebujeme něco dokázat hlavně sobě
Abych se přiznala, tak začátek mě strhl, úplně mě to táhlo sebou a nechtělo pustit... Proč tolik bojovala? Nemohla jsem přijít na nic, proč by za každou cenu chtěla něco někomu dokázat... Ale to, že to dokazuje hlavně sobě... Pecka... Moc vydařené...
Děkuji.
Přidat komentář:
- Smrťák 2 (1. část)
- Smrťák 1/2
- Who He Really Is
- Priznanie
- Pán šeliem
- Ráno v blátě
- Stručná a třaskavá historie podle A. J. Crowleyho
- Skvělý a přesný průvodce po Nazaretu ex-archanděla Gabriela, zrádce
- Tu je moje miesto
- Když má srdce svoji hlavu 1
...další zajímavé stránky Toto může být i váš web.
Jak přidám povídku? poslední články
poslední komentáře
Kdo je tu z členů? Klikni!